Én-ábrázolás karanténhangulatban. A lét összeszűkül, a tér örök. Figyelek befelé, az otthonom én vagyok.
Én-ábrázolás karanténhangulatban. A lét összeszűkül, a tér örök. Figyelek befelé, az otthonom én vagyok.
Kedves Tímea! Úgy érzem magam, mint akit sikerült lépre csalni. Bár a kifejezés önmagában elég száraz és durvának is hangzik, mégis az én fordításomban ez azt jelenti, hogy a “hónap képe” címet a Karanténmindennapok című alkotás kapja. Az az igazság, hogy jó sok időbe telt összeszedni a gondolatokat és még így is jónéhány kérdés felmerül bennem, amikre talán jobb is ha nem kap választ a szemlélő. Több dolgot látok a képen, lehet többet is, mint amennyit kéne és nem tudom eldönteni, hogy mennyire megtervezett a kompozíció és mi csupán a véletlen műve. Ugyanakkor látni vélem a főbb elemeket is: a tükör keretben rejlő fényképet, amit a függöny árnyéka kettévág?! A hangulata a képnek egyszerűen magával ragad, amit a fekete-fehér árnyalatok tovább fokoznak. Az én olvasatomban amolyan rend a káoszban hangulatú kép, ami a már szürke hétköznapoknak mondható rendszerességbe-monotonitásba nyújt betekintést egyedi megközelítésből. A tekintet szinte egyből az arcképre irányul, amin a tárgyak elrendezése is erősít. Tetszik benne az a minimális eklektika, amit a kép (vagy tükör) keret régiessége kölcsönöz. Ha nagyon szőrszálhasogató akarok lenne, akkor a kép enyhe ferdesége zavar és az arckép mellett az a kör alakú árnyék. Ezt leszámítva remek alkotásnak gondolom és ezúton is gratulálok hozza! (Simon Zsolt)
Annak örülök, hogy ez a kép a Mozgás leckére lett beküldve, mert a kisgyerek általában jó téma, vicces, humoros helyzeteket hoz létre, és ezt előszeretettel szokták fotográfián megörökíteni. Ezt a Mozgás leckére kaptuk, és ez egy nagyon jó megoldás lehet erre leckére. Egyetlen egy problémám van: ez egy fekvő formátumú kompozíciót kívánna. Semmi nem indokolja az álló formátumot, a megoldásához nem nagyon sokat ad hozzá ami ott a háttérben történik. Maximum annyit lehet jelzésértékkel ebből megadni, ami a függöny-hullámoknak a függőlegesei hoznak, mert ezek a függőlegesek elég stabilan állnak, és ehhez képest az elmozdulás jól érzékelhető. Ugyanakkor azért kardoskodnék a fekvő formátum mellett, mert így most egy kicsit ez a mozgás be van korlátozva a képhatárok által. Tehát nagyobb teret kéne ennek a mozgásnak adni. Persze lehet, hogy azért ez a döntés, mert mások is voltak abban a teremben, és nem csak a kisfiú futkosott ott körbe körbe, de én azt mondom, hogy amennyit lehet, annyit maximum ki kellett volna hozni ebből széltében ahhoz, hogy ez a mozgás ne korlátozódjon le. Kettő csillagot tudok erre adni a megfigyelés maga jó, és én azt mondom, hogy mivel abszolút jól sikerült megfogni azt a pillanatot, amire itt felhívom a figyelmet, az a kisgyerek lábai. Ott történik a csoda, ott történik a megfejtés. Még azt is mondom, hogy akár azt is lehet ilyenkor, hogy ha ez a kisgyerek unalmában itt futkos körbe-körbe, akkor a fotós oda lefekszik erre a szőnyegre egészen abba a szemmagasságba, ahol a gyereknek a lába van, és akkor csak erre koncentrál. Mert ehhez a Mozgás leckéhez, a mozdulatsor megfigyeléséhez nincs szükség még akár a teljes test ábrázolására se. Nagyon izgalmas játékokat lehet így felfedezni, és azt is ki lehet próbálni, hogy milyen az, hogy ha egészen rövid az expozíció, milyen az, hogy ha hosszabb az expozíció, milyen az, hogy ha több expozíció van egy képre rátéve, tehát sok minden játékot végig lehet játszani. Én azt mondanám Tímeának, hogy próbálkozzon ezzel, mert ez egy nagyon izgalmas dolog, próbálja meg azt amit én most mondtam, hogy egészen a föld közeli helyzetbe hozza a kameráját, és onnan exponál. (hegyi)
értékelés:
Egy olyan leckemegoldást kapunk, ami igazándiból nagyon is izgalmas, bár, én ezt lehet, hogy a talp leckére küldtem volna és nem a családra. Azt is megmondom miért. A talp leckének ez egy nagyon izgalmas megfejtése lenne. Persze nem ártana, ha valami éles lenne ezen a képen, most úgy tűnik, mintha semmi nem lenne az, de el tudom fogadni most. Egy kicsit billeg ez a dolog a család, és a talp leckénél. A család leckéhez több kellene a szereplőkből. Értelmezhetőbbnek kellene lennie, hogy itt vagy egy anya, egy apa, esetleg van egy kettejük közötti helyzet, és van egy kisbaba láb. Tehát akár kétszemélyesnek van ez ábrázolva, akár három, ezeket a szereplőket egy picit jobban be kellene engednünk ebbe a kép térbe. Ha ez talp lecke, akkor viszont jobban rá kell fókuszálni magára a két talpra, és akkor viszont nem kell hozzá a térd meg a kis lábat odatartó kéz sem. Tehát akkor magát a kompozíciót így kell rendeznünk, és nem ollóval, hanem az exponálás előtti komponálással, hogy csak ezek az ívek és formák játszanak rajta. Most a kettő határán mozgunk. Erre nem adok most semmit, nem azért mert rossz, hanem itt konkrétan kérem az ismétlést, több okból. Egyrészt az élesség, másrést a kompozícióval tesszük ezt helyre, és azzal értelmezzük, és húzzuk alá, hogy miért egyik, avagy a másik leckébe kerül. (hegyi)
vdmprk
Tímea, most mondom, hogy azért egy picit próbáljunk már egy kicsit a házi feladatok címeivel is dolgozni, mert hogy épített környezet leckére beküldünk egy épített környezet című megoldást, az nem akkora dobás. A kép viszont tetszik. Mégpedig azért, mert nagyon jó az a szimbólum rendszer, ami ezzel a két körformával működik: a vursli és a napernyő, az óriáskerék és ez a napernyő. Tehát, ha ezt a két körformát veszem, ami ráadásul tengely körül elfordulhat, sőt, lássuk be, játszottunk mi már ilyen napernyővel úgy, hogy forgattuk a fejünk fölött vagy az asztalnál, ahova ez be volt szúrva, megpróbáltuk elforgatni, én azt mondom, hogy maga az üzenete ettől érthető, egyértelmű. A színek, azok abszolút vidámak és ahogy látom, használják ezt az óriáskereket, nem csak üres kocsikkal fut, hanem ülnek benne emberkék is. Úgyhogy én szeretem, köszönöm, és meg van rá a három csillag, bár én nem biztos, hogy ezt az épített környezetre küldtem volna, mint lecke. (hegyi)
értékelés:
Gödör
Alcímként vagy magyarázatként azt kaptuk, hogy gödör. Ez a kép egy nagyon jó fény- és színvilágú fotográfia, nagyon jól felesel egymással, nagyon jól válaszol egymásnak ez a búzakalász színű sárga, és az a fajta tintakék, ami, mint ég és mint valószínűsíthetően egy színpadi helyzet, ami itt most ábrázolásra kerül. Tehát színben, színdinamikában nagyon jó ez a meglátás. Aztán az a fajta elmosódott - amire a cím is utal - mozgási formavilág vagy mozgásfázisoknak az ábrázolása, engem - még ha nagyon is elvadultnak tűnhet az asszociációm - arra emlékeztet, mikor a kínai negyedben ünneplik a kínai újévet, és nagy sárkányokkal járnak körbe az emberek között, és ennek a sárkánynak , amibe több kis kínai szokott belebújni, van egy feje, ami bele-belecsíp az ott álló bámészkodókba, és van egy hosszú-hosszú kígyózó teste, és ez, mint egy ilyen karneváli forgatag jár-kel az emberek között. Valami hasonló formai játék jön itt létre, mintha ennek a kis sárkánynak a kis pofáját látnám ide a nézőre tekinteni. Érdekes ez a fajta párhuzam, amit én itt észrevettem. Erre utal egyébként az is, hogy a felsőtest mozgása egy elkent, elhúzott mozgást eredményez, míg a lábak nagyon is határozottan állnak. Ez még mindig azt mondom, hogy talán igazolja ezt a viccesnek mondható értelmezésemet. Ami egy picit számomra kérdés, hogy most a képnél minden a kép jobb oldalára koncentrál. A kerékpár hátsó kerekének a darabja, ez a fajta mozgási helyzet, és a képnek a bal oldalán nem nagyon látom, hogy történne valami. Lehet azt mondani, hogy arrafelé történik a mozgás, ezért kell hozzá ez a tér mennyiség, hogy ez a mozgás végbe tudjon menni, de én azt mondom, hogy erre azért ekkora mértékben szükség. Ezt a helyzetet jól be lehet mutatni akkor is, ha a képnek legalább az egyharmadát baloldalon levágom, ez akkor is működik. Nem érzem azt, hogy ez dekomponálással megoldható ez a kompozíció. Úgyhogy én kettő csillagot tudok adni. (hegyi)
értékelés:
Látóhegy
Látóhegy, ez van a leiratban még segítségként. Ez egy kép pár, egy kép kettős. Attól izgalmas, hogy az egyik egy verbális üzenet és egy nagyon drasztikus, nagyon határozott vízszintes, kemény formával, ezzel a barna kerítéssel szabja ketté vagy töri ketté ezt az üzenetet. Nagyon határozott ez a felhívás. A másik kép pedig azokkal a formákkal válik izgalmassá, ami ennél a kis kirándulónál, aki valószínűleg egy kisgyerek, látható, hogy a kék sapka, a vállán lévő pulcsi, a hátizsák, ezek mind-mind gömbölyű formák, és ezekből nyúl ki a kis kar és tartja ezt a kiránduló botot, ezt a kis faágat, ami kineveztünk kiránduló botnak. Tehát mindez olyan, mintha ilyen kis gomba sapkák lennének, első pillanatra az ember nem is biztos, hogy felfogja azt, hogy most ott mi is az, amit lát és mindez organikusan kapcsolódik is ahhoz a fajta természeti helyzethez, ahol ez a kép készült. Tehát a kép párnak az üzenete attól válik érthetővé, értelmessé, hogy míg az egyik egy nagyon határozott aláhúzás, addig a másik egy nagyon is emberi, nagyon is személyes üzenet. Abban nem vagyok 100%-ig biztos, hogy ez a képek sorrendje. Nekem ez pont fordítva működne, előbb a kisgyerek és utána de „itt nem járt senki”, merthogy azzal záródik le. Ahogy most ez a kép pár áll, hiányzik nekem egy harmadik kép, amivel ez a történet befejeződik. Most kinyitottunk egy kaput. Ha fordítva lenne a képsor, akkor ez a kapu becsukódna, és nem kívánnám a további folytatást. Ezen érdemes talán elgondolkodni. Ettől függetlenül én most megadom rá a három csillagot, mert jó az elgondolás, tetszik. (hegyi)
értékelés:![]()
Virágaim.
Hát, én most ezzel a képpel olyan nagyon nem tudok mit kezdeni. Értem én, hogy itt valamilyen formai megfeleltetés van, ha jól látom, itt valamilyen kisember térdéhez van téve valamilyen virágkompozíció. Nem tudom, de lehet, hogy ez az ő hajában van, ezt is el tudom képzelni, hogy ez egy ülőportré és felülről fényképeztük és ez egy hajdísz, nem tudom, de most erre nem is nagyon kapok megfejtést. Igazándiból az is problémám most, hogy ennél a képnél a kép nagy részét uraló két láb életlenben van tartva, és ez nem tesz ennek jót. Mert ez most olyan, mint hogyha oda lenne rajzolva két ilyen forma vízfestékkel. Miközben ennek ellentmond a vaku, amit használt az alkotó, és ami erre a virágkompozícióra rávetíti a nagyon is konkrét és kemény fényét. Tehát ez a kevert világítás jelen pillanatban attól válik ketté, hogy maga a kép viszont élességében nem ugyanazt a szintet hordozza a vaku megvilágításnál, mint a természetes fénynél. Mondom, ez az egyik része a dolognak, a másik része pedig maga a filozófiai értelmezés, tehát nem igazán tudom, hogy most itt miről van szó, merthogy virágaim, hát nem tudom, szóval én most azt mondom, hogy köszönöm, de én ezt most nem tudom értelmezni. (hegyi)
Nagyon sok mindent én erről a képről nem szeretnék mondani. Ez szinte, azt mondom, hogy egy tökéletes megoldás. Nyilvánvaló, hogy itt egy dupla expozíciós helyzet van és ennél a dupla expozíciónál természetes, hogy előre kell gondolkodni abban, hogy mi hogy fér bele. És hát itt éppen hogy, egy kicsit érintőt veszünk, ugye a bal szélen, itt a fenékformáról, de hát ott, hát persze, mondhatjuk, hogy jó lett volna még egy fél centi, de ezeknél a felvételeknél pontosan az a lényeg, hogy megfigyeljük azt, megtanuljuk, berögzítsük, hogy milyen expozícióval hogy hozzuk ezt létre, milyen körülmények között. Nagyon remélem, hogy Tímea nem valami elektronikus trükközést hajtott itt végre, mert akkor az egész, amit most mondok, az értelmetlenné válik, merthogy az elektronikus trükközés az nem az én asztalom. És az is nagyon jó, hogy a két pozíció között létrehozott egy váltást, tehát az egyik, míg egy nagyon is reális felénk figyelő beállítás, a másik egy álmodozóbb, egy befelé koncentráló helyzetet szeretne mutatni. Én ezt, mondom, nagyon szeretem, és mint leckemegoldást is nagyon izgalmasnak tartom, tehát remélem hogy erről, míg az elemzés fölkerül, mivel a kép nem olyan régóta van az oldalon, én nagyon remélem, hogy születnek még hozzászólások és tudtok erről beszélgetni. Nagyon köszönöm, három csillag. (hegyi)
értékelés:
Egy nagyon vidám képet látunk. Nagyon szeretem ezt a képet attól, hogy ad egy nagyon érdekes térélményt, mert a mélységélességgel dolgozva bizony ez a térélmény létre tud jönni az előtér-középtér-háttér viszonylatában, de az hogy ennyire a kép aljába belepilinckázó kis lábujjaktól magasabb horizont vonalról van exponálva, ettől az egész mégis visszabillen a kétdimenziósságra. Nagyon izgalmas ez a megfigyelés és nagyon tetszik az, hogy az árnyék ebbe a homokos vízparti helyzetben egy táncoló figurává válik. Ami nekem ezzel a történettel, mint kompozíció problémám, hogy ennek a lábnak, ami most itt alul bekandikál, a hagyományos kompozíciós elveket követve most ennél az elrendezésnél a képnek a bal oldalára kéne esnie. Pontosan, mint ahogy most elkezdődik a láb a kisujjnál baloldalon, ott kéne végződnie a jobb oldali kisujjal és akkor, hogy ennyit áttettünk, akkor egy nagyon jó keresztirányú kompozíció jönne létre. Lehet azt mondani, hogy oké, nem az a megfejtés. Ehhez azt kellett volna, hogy mondjuk két vagy három órával készüljön a kép és akkor ez az árnyék megnyúlik, ami most létrejött a parton elfutó modellnél, és akkor ez az átlós árnyék keresztül vonulhatna és annak már lehetne ellensúlya ezen a helyen ez a bekandikáló láb. Amiért a Tímea kap egy kokit az az, hogy lemaradt a nagylábujj a kép jobb felső szélén lévő lábról. Az a vágás nekem fáj és nem kárpótol az a 10 másik ujj, ami bekandikál. Miközben élvezettel nézem ezt a képet és végre egy kis nyár ebbe az undorító télbe, de ezt most így kettő csillag. (hegyi)
értékelés:
vasárnapi hajnalok
Az egy nagyon is jó ötlet, hogy egy olyan triptichon hoz létre Tímea, ami nem csak három felé szabdalja ezt az egész képi teret, hanem magával a kép belső ritmusával itt egyéb felosztások is létrejönnek, kifejezetten a harmadik képen ez nagyon jól érzékelhető, de a középsőn is megvan és ez egy nagyon jó ritmusjátékot hoz. Az külön jó, hogy ez olyan, mintha egy naplóbejegyzést látnék, hogy Irénke elindult hajnalban a közértbe megvenni az első féldekás kevertet; Irénke randevúra készülve elment a fodrászhoz, reggelre kapott időpontot; Irénke a strandra szeretne menni, de előtte még körbenéz a kertben; nem tudom, de az a jó, hogy ezek olyan történetek tudnak hozni, - nyilván mindenkinek mást - ami nagyon is beszédes. Ezekben pont az izgalmas, hogy olyan helyzetek jönnek létre, amik aztán belső történeteket indítanak el. Nagyon jó például a második képen, nézzük meg azt a két otthagyott cipőt a kép fölső részén, hogy mennyire izgalmas az, hogy tulajdonképpen, mint egy Örkény egyperces, mesél. Nagyon szeretem és nagyon köszönöm. (hegyi)
értékelés:
Az ágyban az álmomban.
Az egyik fontos megjegyzés a képhez, hogy nyilvánvalóan a feladatot gondolatilag, filozófiailag közelíti meg, tulajdonképpen kimondható, hogy egyfajta kollázst látunk itt. A kollázsra, mint munkamódszerre az asszociáció, az impressziók az érzelmi megközelítés mindig is jellemző volt. Ha megnézzük például a buddhista ábrázolásokat, a buddhista formaművészetet, motívumokkal, kéztartásokkal, akkor azt tudjuk, hogy ott mindig, akár több száz év nagyon kötött szimbolikája van jelen, nagyon fontos szabályokkal. Tehát mondjuk egy buddhista képzőművészeti alkotás – festmény vagy szobor – az ilyen értelemben nem tekinthető egyszerűen egy művészeti attitűdnek, hanem egy pontos szabályrend szerint elkészített munkának. Itt pedig az a fontos, az a jó hogy nagyon bátran egy érzelmi rendszer valósul meg a kollázs technikával. Ami esetlegesen megjegyzés, hogy a kép alsó jobb sarkában az emberi arc nagyon erőteljesen kiég, egy picit több részlet nagyon jó lett volna, hogy az orrból, az ajkakból is többet lehessen látni. Természetesen ettől függetlenül ez egy három disznós kép, és ugyanúgy várjuk, hogy a következő munkák ezen a szinten érkezzenek a Tímeától. (szőke)
értékelés:
őriznél-e
Egy olyan szépiaszerű színvilággal ellátott levelezőlapot, emlékképet láthatunk itt, ahol az egyik legfontosabb jellemzője ennek az alkotásnak, hogy talán az ágy felületein plüss, vagy valamilyen szálas takarórendszer fényei is nagyon hasonlóak tónustartományban, nagyon hasonló foltelrendeződésben, nagyon hasonló nyelvezetben láthatóak - például a kép fölső kétharmadánál a bal térd fölött - , mint az összetett, fekvő pozícióban látható testformák. Ez azért jó, mert nem válik külön az akt vagy az emberi test és a környezet, hanem ez a kép egységesen tónusritmusokból épül fel és ebben éppen annyira látható az emberi test, hogy kimondható legyen, hogy egy intim és egy belső pillanatot látunk. Ráadásul a gesztusrendszere abszolút személyesség teszi, tehát nem csak egyszerűen egy akt fotográfiává, vagy egy testtanulmánnyá, hanem erre a szituációra összetéveszthetetlenül jellemzően, szinte kézjeggyel ellátva kapunk egy nagyon jó mozdulattanulmányt. Ebből az is következik, hogy bár az elemzés elején az hangzott el, hogy egy képeslap üzenet érkezik ide az Estiskolára – a képeslapokra hogyha visszagondolunk a ’20-as, ’30-as évekre nagyon sokszor nem csak a megcímzendő felület, hanem a települést, falut ábrázoló képes részre is sokszor szignóztak, dedikáltak, írtak – itt is látunk ilyen dedikációt. Véleményem szerint a kép önmagában képes közvetíteni azt a sűrített üzenetet a házi feladatra, amelyet az alkotó szeretett volna megismertetni, és nem szükségeltetik hozzá a külön grafikai beavatkozás. Olyan, minthogyha az egy megerősítés, egy bizonygatás akarna lenne, minthogyha például más képeknél vannak alkotók, akik keret használnak, pedig a képeik önmagukban is nagyon erőteljesek. Tehát az én véleményem szerint ez egy három disznós kép, még akkor is, hogyha azt kell, mondjam az írások picit – bocsánat a kifejezésért – koszolják az üzenetet. Bátorságot szeretnék önteni az alkotóba, hogy nyugodtan dolgozzon, nyugodtan készítsen bátran a munkáit, nem kell külön megerősítenie, mert ezek a verbális üzenetek nagyon is ott vannak ezen a képen. (szőke)
értékelés:
Először azt szerettem volna mondani a Tímeának, hogy a kép nagyobbik felületén nem történnek igazából fontos dolgok, és nagyon vágytam volna arra, hogy a lábakat, a kép alsó sarkán lévő lábak folytatásait, a kezek folytatásait, a kislány testének folytatásait lássam. Aztán az jutott eszembe, hogy de hát hányszor van ez, hogy történetek kezdetei és a történetek befejezései azok mindig ilyen úgymond belógások, ilyen kis szöszmők, szösszenetek. Egy ilyen pillanatfelvételt sejtek itt most, ahogy a kép két szélén éppen hogy csak elindulva más–más korosztály keres egy irányt, de nem találkoznak még. Ezért merem megkockáztatni azt, miközben lehet, hogy sokan majd a fejemhez vágják, hogy miért nem vagyok konzekvens az elemzésekben, hogy számomra ez a kép jó és én ezt a képet nagyon szeretem, merthogy a kép szabályok, az aranymetszés és minden, amiről már annyit beszéltünk, azok itt teljes egészében felrúgódnak. Valahogy pedig pont ettől, hogy a keret szélére csúszik ki minden, valahol mégis csak elkezd érzelmileg működni egy üzenet. Egy másfajta üzenet, nem az a fajta képzőművészeti üzenet, amelyeket kiállítótermekben a falakon látunk és jól összefoglaltan jelentkeznek, hanem az a fajta belső emléknapló mozaikszemei, amelyek egy-egy korszakot, egy-egy nyarat élhetővé tesznek egy ilyen képen keresztül. Talán Cseh Tamás, Bereményi Géza dalai, versszövegei picit hasonlóak - nem tudom, hogy majd az Estiklopédiában esetleg ezekről a munkákról hallhatunk-e vagy esetlegesen az Estiklopédiát készítőt beemelem majd valamikor a sulirádióba, mondjuk egy komplett Cseh Tamás oeuvre-t - valahol én ezekben a történetekben hasonlót érzek, mint ami itt a 18-as lecke Nyár házi feladatnál a Tímea munkájában látható, emiatt vállalom azt, hogy kapjak a fejemre. Nekem ez egy három disznós kép. (szőke)
értékelés:
Attól kerül a kép helyre, és attól tud erős lenni, hogy a kép jobb oldalán talán egy női kéz nagyon jól és pontosan látszik. Ha minden elmosódott lenne, úgy a háttér életlen, úgy az elsuhanó talán ruhadarab és esetleg a kéz, amely lendíthette ezt, minden elmosódott lenne, akkor igazából megmaradna egy gesztus szintjén. De attól, hogy a női kéz jól érzékelhetően élességben is jelen van, szürreálissá, meglepővé, sokkolóvá válik, mivel a kéz világos színei kiemelik a zöld háttérből a női test formáit és hasonló a ritmusa is, mint ahogy a kép bal oldalán ki suhan ez a meghatározhatatlan textília. Én ezt egy nagyon érdekes és nagyon izgalmas munkának tartom, merthogy folyamatosan fölzaklat bennünket nézőként, hiszen középen, ahol bárminek kéne lenni, talán egy labdának vagy bármilyen eseménynek, mert minden valahova a kép középtengelyébe és magasságban a kétharmad felé mutat, ott ezt a furcsa életlenben tartott bokorszerű tömeget látjuk, és ezáltal az ember fókuszál folyamatosan a képen, keres, mozgásban tartja a figyelmét. Tehát valójában a kép egész tematikája hozza létre a néző számára a mozgás illúzióját. Ezt egy jó munkának tartom, három disznó. (szőke)
értékelés:
A Látszótér Alapítványt
banki átutalással
MagNet Bank
16200120-18524112
vagy PayPalon keresztül
Hozzászólások
Török József
2024. 06. 21. - 23:06
"Nagyon kúl ez az AI-muzsika...döbbenet. Mondhatnám, ijesztő." "-Menj el Madeirára, és a…
Török József
2024. 06. 21. - 22:37
"-Jóska tényleg meghatott a hangja alapján. -Meg, hát." "-Kétélű fegyver, hogy a hidat akkor…
Hamar Ramóna
2024. 06. 19. - 07:31
Kedves Ingrid! Részemről az öröm! ;)
Alexovics Ingrid
2024. 06. 18. - 22:27
Kedves Ramóna, örömmel használnám ezt a nagyszerű képet a holnapi rádióműsorom borítóképeként.…
Aureliano
2024. 06. 17. - 23:08
Boch: -jajj, igen, a szél. az durva, amikor levágod. én egyszer csináltam ilyet, de úgy néztem ki…